Du kan börja, Rodney.
DAG 15
Jag vet inte var jag ska börja.
Jodå. -Nej,
Börja med ditt namn som de andra dagarna.
Sen tar vi det därifrån.
Jag heter... Jag heter...
Mr Rodney McKay.
- Nej. -Jo,
Kom igen nu. Du heter dr Rodney McKay, inte sant?
Nej, jag... det gör jag inte. Jag är inte smart längre.
Doktorer är smarta, så jag är bara mr nu.
Okey-
Jag var den smartaste personen nånsin.
Men inte nu längre.
Det är det vi ska rätta till, inte sant?
Nej. Ni kan inte rätta till mig.
Du vet att vi går vårt bästa...
Nej, ni kan inte. Det går inte.
Ingen fara. Rodney, vad är det du ska säga nu?
Var... var blev John av?
Han var tvungen att gå.
- Han kommer snart... Rodney... -John!
Jag är din vän, jag är här.
Var är du, John?
John!
Varför sa ni inte att min bror var så svårt sjuk?
- Det hände ganska snabbt, Jeannie. -Nej, jag...
Jag fick ett meddelande för bara ett par veckor sen. Han...
Han verkade helt okej. Han hade aldrig varit så trevlig förr.
Det bör ha varit precis efter det att han blev smittad.
Jag kände inte igen symptomen i tid.
Det är inte ditt fel, doktorn.
Ärligt talat, mrs Miller,
så kontaktade vi er så snart vi blev varse
hur allvarligt hans tillstånd var.
Daedalus släppte av er vid närmaste stjärnport i Pegasus
eftersom vi var oroliga att ni inte skulle hinna hit i tid.
Vi tyckte ni förtjänade en chans att säga farväl.
Dr Keller ville förbereda honom för ert besök först.
Ja, jag behöver nog också förbereda mig.
Hur... hur hände det här honom?
Vårt senaste uppdrag gick lite fel.
Översta Sheppard, när ni när forskningslägret,
påminn då dr Nichols att han nu
är en timme och en kvart försenad till sin avtalade rapportering.
Ska jag ge honom en lusing eller nåt?
Det räcker med påminnelsen, tack.
Borde vi inte oroa oss för dr Nichols team?
Nej, besättningen är en halvtimme från porten.
De hör av sig var sjätte timme.
Nichols är bara trött på att gå fram och tillbaka.
Hade inte skadat att ge honom ett par snytingar.
Nichols är så jäkla arrogant.
Amelia, jag vågar nog gå och äta frukost innan de avlägger rapport.
Det tar dem säkert en stund att ta sig till lägret,
och sen en stund till för Nichols att gå till porten och rapportera.
Det tjänar inte nåt till
att jag säger det här.
- Inte direkt, sir. -Just det.
År tillbaka om 20 minuter.
Oplanerad aktivering utifrån!
Aktivera skölden.
Jag mottar ingen öppningskod.
Det är Sheppard.
Sänk inte skölden. Hela tornet blir översvämmat.
Det tänker jag inte göra, överste. Vad är ert läge?
Kallt och vått. Stjämporten är under vatten.
- Hela dalen är översvämmad. -Det är iskallt!
Skicka en Hoppare
så att vi kan hälla oss varma och torra tills vattnet sjunker.
Ska bli, överste. Håll ut.
Håller ut. Klart slut.
Räddningsteam 1 avvaktar.
Varför tar det så lång tid? Varför stängs inte porten?
Det är vattnet.
Trycket tvingar maskhålet att förbli aktivt,
så vi måste vänta den längsta tid
en stjärnport kan hålla sig öppen, 38 minuter.
Det är 32 minuter kvar,
och innan du säger "vad var det jag sa", så hade vi inget val.
Jag kan inte sluta skaka.
Du släpper ut all värme genom munnen.
Okej, hör ni, ni ska snart bli varma.
Jag vet inte, jag blev nog våtare än du.
Jag vet inte det. Jag blev lite fuktig när jag ringde upp.
Forskningslägret låg längre in i dalen.
Jag är lite orolig för dr Nichols grupp.
Just, ja.
Forskningslägret, detta är överste Sheppard. Svara.
Jag upprepar, detta är överste Sheppard. Svara.
- Jag är säker på att de är döda. -Det vet vi inte, Rodney.
De studerade effekterna av global uppvärmning.
De slog läger vid foten av en stor glaciär i dalen.
- Tror du att en isdamm brast? -Låter rimligt.
Stjärnportarna står inte på flodslätter,
och jag tror inte att tidvattnet precis kom in.
Det förklarar varför vattnet är så iskallt.
Okej, nu är jag varm, men jag skakar fortfarande.
Hade du feber innan vi åkte?
Jag vet inte, kanske. Jag har alltid nåt.
Jag tror vattnet har sjunkit undan lite. Så...
Så vi är fast här i natt.
Len varm, mysig Hoppare, hör du det?
Du behöver bara lugna dig i, vadå, en halvtimme eller så.
Hur länge har han varit komatös?
Sedan han somnade i Hopparen, cirka nio timmar.
Ta honom till vårdavdelningen och skanna honom.
Jag vill ta en titt på er också.
Vi är okej.
Och då menar jag nu.
Detta stöder mitt förslag
att skicka en MALP före varje enskild färd.
Saker inträffar, och då menar jag...
Jag vet vad du menar. Tack.
Varför återvände ni inte i Hopparen jag skickade?
Jag gav räddningsteamet order att leta efter Nichols team.
- De kan fortfarande vara i livet. -Såklart
Jag måste gå och bli undersökt, och sen ska jag se hur Rodney har det.
Hur mår vår kille?
Ingen feber, ingen nedkylning,
-inget alls på tomografin. -Hur mår ni?
- Vi är okej, som jag sa. -Ja, ja.
Men vi blev inte medvetslösa.
Jag sov inte så bra natten före,
och jag snålade med frukosten, så...
Nu vill Woolsey skicka en MALP före varje portresa.
- Det är inte nån vidare god idé. -Precis vad jag sa.
Kan jag gå nu? Det känns fånigt att ligga här.
Du får ligga kvar för observation ett tag till.
Jag beställde middag åt dig.
Observera mig när jag äter, då. Jag är utsvulten.
Då är det bekräftat. Han är bättre.
Vi ses.
- Vill du att jag ska skicka in dem? -Okej.
Rodney är redo.
Vad ska jag säga?
Har det nån betydelse?
Meredith?
Det är jag, Jeannie. Jag är...
Du är min syster.
- Ja. -Meredith är mitt riktiga namn.
Ja, det är ditt förnamn, men du tyckte aldrig om det.
Nej.
Nej, det är ett flicknamn.
Ja, ibland,
men du kallas för Rodney.
Rodney McKay. Mr Rodney McKay.
Rodney McKay.
Du gråter på grund av mig.
Nej, jag gråter för att jag har saknat dig.
För du är min syster.
Just det.
Jag är sjuk.
Jag vet.
Jag är här nu.
Jag är...
Raring, jag måste bara gå ut en liten stund.
Jag kommer tillbaka med en gång. Jag lovar.
- Såja. -Jag vet.
Jag behöver bara en minut. Jag vill inte att han ska se...
Jag vet hur det är. Jag kände likadant.
Jag ska gå tillbaka. Jag ska.
Han behöver mig, och jag vill kunna säga farväl, men...
- Det är som om han redan är borta. -Jag vet.
Det finns ett sätt.
Vad? Hur?
Det finns ett ställe. Jag har varit där.
Han blir sig själv igen, och då kan ni säga farväl.
Varför har ni inte tagit dit honom redan?
Det är farligt, men jag är villig att ta risken om du är det.
DAG 06
Redo?
Påminn mig att lämna in ett klagomål till den som fick den här idén.
Det var du.
Klagomål vederbörligen registrerat.
Det var en bra ide' att dokumentera det som händer och hur fort,
-men om du hellre... -Nej, det är bra.
- Jag börjar med mitt namn, va? -Just det.
Jag kom precis ihåg nåt.
Jag heter dr Rodney McKay.
Jag är chef för vetenskapsavdeiningen och nåt i Atlantis i...
För Guds skull...
l Pegasus-galaxen.
Inte dum t, fortsätt.
Jennifer, det är...
Det är nåt jag ville...
Medan jag kommer ihåg, medan jag fortfarande kan,
nät jag' Ville säga, innan...
Så!-
Jeannie.
Jag väntade inte nån så sent.
Jag är liksom en person
som behöver all information de kan få.
Detta är den senaste tomografin.
Det mörka området som ser ut som en tumör är egentligen en parasit.
Utskotten har spridit sig för långt för att den ska kunna opereras bort,
och den svarar inte på behandling.
Inte ens stasis dämpade tillväxten nämnvärt.
Det finns fortfarande ett antal mediciner som...
Blev han smittad på det senaste uppdraget?
Kanske, men inte nödvändigtvis.
Den var för liten för att visa sig på tomografin då,
men i Pegasus-galaxen
är sjukdomen ganska vanlig bland de äldre.
Okej, så varför fick han den?
Vi är kanske alla utsatta och bekämpar den.
Rodney hade redan en virusinfektion
när han gav sig av på uppdraget till M44-5Y9,
och sen tiden i det iskalla vattnet...
Så hans motståndskraft var låg.
Parasiten dödar inte celler, utan gör dem inaktiva
av nån anledning jag ännu inte förstår helt.
Resultatet är en ständigt avtagande hjärnfunktion.
När den sprider sig förlorar han kontrollen över sina rörelser, organ...
Renons folk kallar sjukdomen den andra barndomen.
- Du talade med Ronon. -Ja.
Jag vet vad han har sagt till dig.
Han är döende, och du kan inte göra nåt.
Nej, han är döende och jag gör allt jag kan.
Jag måste fråga dig en sak.
Varför sa du att du inte kände igen symptomen i tid?
Därför att han uppvisade symptomen
redan när han kom tillbaka från uppdraget, och
jag märkte det inte.
Nå?
Precis den medicin jag behövde.
- Kul. -Vill du ha min fruktcocktail?
- Nej, nej. -Det tror jag nog.
Det ogillas när läkare äter sina patienters mat.
Vi dejtade ju.
Du köpte en drink åt mig. Det räknas inte.
Och nu bjuder jag dig på middag.
Även om den inte är mycket att ha.
Jag gillar fruktcocktailen.
Kanske inte riktigt den middag jag hade tänkt mig, men...
- Bjuder du ut mig? -Bara om du lovar att säga ja.
Om jag inte hade varit så förtjust iden nye Rodney McKay
hade parasiten kanske kunnat tas bort
utan att orsaka betydande hjärnskador.
När han började glömma saker var det för sent.
Jag har inte gett upp hoppet att hitta en behandling.
Ronon berättade om ett ställe
som kunde ge Mere en dag som sig själv innan han dör.
Jeannie, du kan inte tro på...
Och att du är den som inte vill låta honom åka.
Det ligger på planeten Talus.
Det är ett av de gamlas urhem.
Det tog fem eller sex timmar att gå dit från porten,
men jag var bara ett barn,
och min farfar måste bäras hela vägen.
Vi kunde klara det på halva tiden.
Planen har ett litet problem.
Wraith anlade en stor utpost där,
under Replikator-kriget.
Den är fortfarande där.
Det har aldrig hindrat oss från att resa dit vi vill förr.
Det är inte bara det.
Du tror inte på det.
- Jag säger inte... -Det gör jag.
- Jag var där. -Ja, men du var sex år gammal.
Tänk på vad du har berättat.
En magisk helgedom i en grotta bakom ett vattenfall.
Sa jag att den var magisk?
Nej, men du sa att nån som har McKays sjukdom
plötsligt blir som sitt gamla jag i...
Talus-helgedomen är känd även bland mitt folk
för offer för den andra barndomen.
Den erbjuder gåvan av en sista dag och en snabb död.
Det betyder inte att det är sant.
Inom loppet av några sekunder
såg jag min farfar förvandlas från nån som inte kunde säga sitt namn
till mannen som lärde mig spåra och jaga.
Lärde du dig jaga när du var sex?
Len dag fick han hålla sin fru i famnen
och äta med människorna han älskade,
och sen dog han med heder.
Ni kan säga att jag var för liten för att komma ihåg, men jag vet vad jag såg,
och vi kan göra samma sak för McKay.
Om ni inte tycker det är värt det har ni fel.
Jag har aldrig sagt det här till nån, förutom...
Min far hade en sjukdom som heter Alzheimers.
Den liknar på många sätt
sjukdomen som dr McKay lider av.
Poängen är
att jag fick ett liknande ögonblick med honom som det du beskrev.
Han hade inte känt igen mig på många månader,
och sen en dag, helt plötsligt,
fick han ett ögonblick av fullständig klarhet.
Han sa: "Richard, vad gör du här?"
Och jag sa: "Pappa, jag...
"Jag är här för att träffa dig."
Och han sa...
Han sa: "Så underbart!"
Sen var han borta igen.
Kanske du kommer ihåg nåt liknande...
Det är inte samma sak.
- Hör nu, Ronon... -Jag är skyldig honom det här!
- Jag far dit med honom. -Jag följer med.
Vänta.
Vi vet säkert
att det finns två moderskepp och 10000 Wraith på planeten.
Om vi ens överväger att göra detta
-måste vi göra upp en plan. -Okej, gör upp en plan.
Ledsen, men han åker ingenstans utan min tillåtelse,
och den får ni inte innan vi pratar med Rodney.
Hej, Rodney.
Du har besök. John är här.
Och Teyla och Ronon. Hela teamet.
- Ronon Dex. -Just det, kompis.
Jag vill ta dig till ett ställe
som ger dig chansen att vara dig själv igen en liten stund.
Som du var innan du blev sjuk.
Innan...
- Hej, kompis. -Hej, John.
Sanningen är att vi inte vet
precis vad som kommer att hända med dig,
men vi är villiga att försöka om du vill.
Okej.
Okej, det avgör saken.
Nej, det gör det inte.
- Rodney, de har inte berättat allt för dig. -Han behöver inte veta det.
Planeten de vill ta dig till är en Wraith-utpost.
Kommer du ihåg vem Wraith är?
Det betyder att det är mycket farligt att åka
inte bara för dig, men också för dina vänner.
Vi tar risken.
En risk som måste ställas mot att,
och jag är ledsen, även om det fungerar, vilket jag tvivlar på,
du kan återgå till ditt forna jag i en dag.
Ursäkta mig om det låter mer som tortyr än en välsignelse.
Vi utvecklar fortfarande nya idéer om hur sjukdomen kan behandlas,
men om du lämnar Atlantis...
Atlantis...
Då är det slut.
Jag kan inte hjälpa dig.
Doktorn.
Han förstår inte.
Nej, det gör han inte,
vilket betyder att beslutet att låta honom fara eller inte är mitt,
och jag har inte gett upp hoppet att kunna bota min patient.
Och du har fortfarande inte gett upp.
Nej, för jag tror inte att skadan på cellerna är permanent,
så om jag kan ta bort parasiten riskfritt...
Hur länge har du försökt? I veckor?
Hur många där har han kvar? Högst två?
Jag vet att du har gjort allt du kan.
Jag vet att du känner dig ansvarig och att du vill fortsätta försöka,
men jag är hans närmaste släkting. Beslutet är mitt.
Vi tar honom med oss.
DAG 01
Den spelar in.
Ska du inte säga "Varsågod", eller nåt?
Ursäkta.
Jag skojar. Okej, nu sätter vi igång.
Jag heter dr Rodney McKay.
Jag är chef för vetenskaps- och forskningsavdelningarna
här i Atlantis, i Pegasus-galaxen,
i den lokala galaxhopen, i det universum vi känner till.
Syftet med denna journal är att fastställa ett riktmärke för mig
och låta dr Keller övervaka utvecklingen av min
minnes förlust.
Det är väl ironiskt?
Genom att upprepa det jag just sa,
plus ett antal saker som jag kan som ett rinnande vatten,
till exempel pi, med, ska vi säga 12 decimaler. 1221415926535...
- År Rodney med? -Ja.
År vi överens om insatsreglerna?
In och ut innan Wraith fattar nåt.
Översta Sheppard,
om dr McKay verkligen återfår sitt...
Säg farväl åt mig.
- Jag trodde att du inte trodde på det. -År det en förutsättning?
Han blir glad över att du är här.
Antingen lyckas vi med det här, eller inte.
Om inte, blir det en våldsam, snabb tur,
så alla måste vara beredda.
Hoppare 3 avvaktar.
Skicka igenom en MALP.
Vår MALP har anlänt, och de beskjuter den från båda sidorna
av vad som ser ut som en djup dal.
Den lägger ut en rökridå.
Området bör vara helt täckt om fem sekunder.
Okej, vi ses imorgon.
Det hoppas jag-
Det var en rejäl dal.
Tror ni de såg oss innan vi kamouflerade oss?
Nej, jag tror rökridån fungerade.
Förhoppningsvis tror de att vi skickade en MALP som förtrupp
och ändrade oss när de sprängde den.
Jag ska avsöka landningsområdet.
Det tar bara ett par minuter.
John!
Du var där, och sen...
Rodney, jag är ju här. Vad står på?
Jag vaknade, och alla hade gått!
kompis, jag är"-
Förlåt, jag trodde du hade somnat.
Jag var... jag blev så rädd. Jag var säker på
att resten av mitt förstånd skulle vara borta imorgon.
Jag följer dig till ditt rum.
John, jag har aldrig varit så rädd. Jag försvinner.
Jag försvinner, och jag kan inte hindra det!
Du är fortfarande här. Okej?
Ja. Det är jag.
Och jag ska ingenstans.
Om du vill umgås, så umgås vi.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Jag vet inte vad jag ska göra av mig. Jag...
Ursäkta. Jag skulle inte ha väckt dig.
Hör här, det är en fin natt.
Vi kan väl dricka ett par öl på piren?
- Dricker jag öl? -Ja, en hel del.
Ta den här.
Kom kompis, så går vi.
Ska jag dricka en till?
Vad kan hända?
Jag borde inte ha knackat på sådär. Jag känner mig urlöjlig.
Gör inte det.
Jag har försökt komma ihåg namnet på min systers barn.
Betty.
Jag är ganska säker på att det är fel.
Det är Madison. Där ser du.
- Du kom ihåg vad det inte var. -En underskattad färdighet.
Du kanske inte är så långt gången som du tror.
Jag döljer det.
Jag har redan glömt mer än de flesta nånsin får veta,
och jag vet att det låter...
- Högmodigt, stämmer det? -Ja.
Det funkar.
I morse försökte jag hjälpa Zelenka göra färdigt en anordning
som tydligen var min idé. Jag var oduglig.
Jennifer säger att det blir sämre var timme nu.
Om en vecka kan jag inte ens komma ihåg mitt namn.
Kanske vi skulle...
- Kanske vi skulle säga farväl nu? -Nej.
- Vadå "nej"? -Jag säger inte farväl.
- Jag säger det ändå. -Då lyssnar jag inte.
Snart vet jag ändå inte vem du är.
Då påminner jag dig.
Jag vill inte att du ska se mig så.
Du ska komma ihåg mig som din genialiske vän,
-inte som nån... -Det händer inte.
- Snälla. -Du blir inte av med mig.
- Acceptera det. -Ja, men...
Nej!
Slutsnackat.
Okej.
Du är en god vän, Arthur.
Landningsområdet är fritt. Jag går ner för landning.
Vart ska vi?
Däruppe, ser du? Bakom vattenfallet finns en grotta,
och där får du tillbringa en underbar dag med dina vänner.
Jag är trött.
Jag vet. Vi är snart där.
Så vad gör vi?
Vi väntar.
Rodney. Titta på vattenfallet. Häftigt, va?
Nej.
Mätvärdena visar på en mycket svag energi.
- Vadå för energi? -Jag är inte säker.
Strålning?
Ingen sort som jag känner igen.
Vi kanske kan fråga Rodney snart.
John!
Håll ut, kompis.
Jag vill åka hem nu!
Han kanske borde stå närmare den här tavlan.
Den verkar vara källan till energimätvärdena.
Jag vill ge mig av nu!
- Bara lite till. -Ge mig av...
Jeannie?
Här, Mere.
Ja, uppenbarligen.
Han är tillbaka.
Kan nån berätta för mig vad i helskotta vi gör här?
DAG 10
Rodney McKay.
Jag är chef för Vetenskaps- och... Och... Och...
Forskning.
Jäklar!
- Det gör inget. -Jo, det gör det.
Atlantis...
Pegasus...
Det är 3,14...
Jag vet inte.
Hur kan jag inte veta det?
Vill du sluta?
Jag ser ett ansikte hela tiden.
Varje gång jag sluter ögonen.
Jag tror det är min mor.
Jag... jag känner inte
igen henne... Det var så länge sen.
Hon säger nåt till mig.
Jag förstår henne inte.
Till att börja med, vad är det här för ett ställe?
- Det är Talus-helgedomen. -Det säger mig ingenting.
På en av de gamlas planeter. Vi tog hit dig.
Tack, herr Information.
Sen när blev han Ronon Förklararen,
och varför är jag inte på vårdavdelningen? Vad är jag, bättre?
Jag är bättre!
Nej, det är du inte.
Jodå. Jag känner det. Det är fantastiskt!
Mere, vi tog hit dig
så att vi skulle kunna säga farväl till varandra,
men det varar bara en dag.
- Det är så det funkar. -Vad?
Vad kommer du ihåg?
Att du inte ville säga farväl då.
Varför nu, helt plötsligt?
Och varför en dag? Vad betyder det?
Det är en gåva från helgedomen och från oss alla
som trotsat stora faror för att ta med dig hit,
en sista chans att vara med dem som du älskar.
Och sen då?
Dör jag?
- Med heder. -Och värdighet.
Strunt i det, då stannar jag bara här.
- Det funkar inte så. -Varför inte?
För det första har Wraith herraväldet över planeten.
Och det finns joniserande strålning här.
Vi borde inte stå så nära helgedomen.
Ni måste skämta.
Hur kunde du?
Skyll inte på henne. Hon var emot det.
Vems lysande idé var det då?
- Min. -Vi tyckte alla att den var bra.
Hur sjutton kan det här vara bra?
Jag kämpade mig igenom förödmjukelsen, tog farväl av alla.
Jag är ledsen för att detta hände dig, men inte för att jag fick denna chansen.
Försök se det som en möjlighet och inte som...
Tortyr?
Jag är ledsen, jag bara...
Jag trodde jag skulle bli frisk, och nu säger ni att...
Har ni nån sorts resplan?
Vi tänkte faktiskt ha en stor fest först.
Sista måltiden, va?
Det passar ju ditt Messias-komplex.
Det är sant.
Var inte arg på mig, snälla.
Om jag fick välja vem jag ville tillbringa min sista dag med, då...
Vad är det?
I ärlighetens namn trodde jag inte det skulle funka.
Jag trodde inte att nåt skulle hända.
Så varför hände detta?
Du tror lika lite på magiska helgedomar som jag.
Visa honom mätvärdena.
- Hmm. -Precis vad jag sa.
Sa du "Hmm"?
Jag menar att jag också tyckte det var konstigt.
Vad tror du, antimateria?
Eller ett supertungt grundämne som användes som energikälla.
Har aldrig sett det förr.
Eller skapat att ge kraft åt vad nu det här är.
Vem kan säga vad det är? Det måste vara tusentals år sen...
- Ser du toppen? -Kom, det är din fest.
- Ha lite kul. -Det här är kul för mig.
Spara bara lite skinka åt mig.
Där är det igen.
Oregelbunden gammastrålning som...
- Kom med här. -Va? Varför då?
För att jag måste ta reda på en sak.
- Vart ska vi? -Förhoppningsvis tillbaka till Atlantis.
- Ledsen. -Varför gjorde du så?
För att utröna om parasiten skulle breda ut sig snabbt in i hjärnan
när vi avlägsnade honom från strålningskällan, och det gjorde den.
Skälet till varför symptomen försvann när vi kom hit
var att den drog sig tillbaka för att skydda sig.
Okej, men vad betyder det för oss?
Att det antagligen dödar honom om vi lämnar kammaren.
Vi kan inte ta hem honom till Atlantis.
Så
vi måste hitta ett sätt för mig att operera honom här.
Jag trodde att du redan hade försökt med strålning.
Ja, men vi har aldrig sett den här sortens strålning förr.
Parasiten är känslig för strålningen. Det är därför helgedomen fungerar.
Man mår bra i en dag,
tills strålningen får en att må illa, och då ger man sig av.
Ju längre bort man kommer, desto fortare
breder parasiten ut sig, in i hjärnan.
Och tiden är ute. Jag förstår.
Om vi stannar här, är den liten nog för att tas bort?
Det är bara gissningar,
men det är det enda som förklarar hans plötsliga förbättring.
Jag kan inte veta säkert förrän jag opererar honom.
Klarar du det med förbandslådan?
Nej. Vi får ta hit utrustning från Atlantis.
Det blir svårt.
Vi kan väl anropa Atlantis och be dem
skicka en Hoppare med utrustningen?
- Nej, det går inte. -Jag behöver utrustningen, John.
Wraith går inte på samma knep två gånger.
Även om de inte snappar upp vår radiosignal,
och även om den andra Hopparen klarar gatloppet,
fattar de att vi är här. Vi kan inte ta oss till Atlantis.
Om vi inte försöker dör han.
- Vad behöver du? -För operationen? Det har jag sagt...
Nej, minsta möjliga, vad behöver du?
Mer än jag har med mig.
Jag behöver en skanner för att se var parasiten är,
jag behöver ordentliga verktyg för att öppna skallen...
Okej.
Jag har en idé.
Håll honom så långt bort från den här grejen som möjligt.
Vi kommer om 20 minuter.
Du kan inte mena att jag ska operera med de där.
Jag har sett kirurgborrar. De är inte så annorlunda.
Antag att vi kan öppna honom,
jag har ändå inget sätt att se var parasiten gömmer sig.
Vi kan använda den här.
- En livsteckendetektor? -Ja, varför inte?
Den är inte avsedd att göra det den behöver göra i rätt skala.
Jeannie får modifiera den.
Nej, du förstår inte.
Strålningen förstör hans immunsystem,
så om inte jag dödar honom kommer infektionen han får
av att opereras i en fuktig grotta säkert att göra det!
Om vi inte gör nåt dör han.
Det var du som sa det.
Absolut inte!
Vi talar om att rädda ditt liv.
Min hjärna är inte ett nytt trädäck på baksidan av ditt hus.
Det är inte jag som ska operera.
Ja, och här är ett avskedsråd:
Du måste sluta låta dem övertyga dig att göra dumma saker.
- Jag klarar det. -Verkligen?
Jag kan nog modifiera livsteckendetektorn.
- Ja, med min hjälp. -Hjälp till då.
Det här är väl inte en av de där hjärnoperationerna där min skalle
är vidöppen och vi pratar...
Du får narkos.
Du känner ingenting.
Det är antagligen en hammare.
Tiden är en viktig faktor, Rodney. Du måste bestämma dig.
Snälla Mere. Låt oss försöka.
Såklart skulle jag säga ja till slut.
Det är bara väldigt mycket att hantera på en gång.
Sånt är livet.
Låt mig få lite skinka.
Nej. Ingen mat innan operationen.
DAG 18
Farväl, Jeannie.
Ledsen att jag var elak ibland.
Farväl. Farväl, Teyla.
Farväl, Ronan Dex.
Farväl, John.
Farväl.
Jag måste skära här,
här
och här.
Och borra här för att resektera området.
Okej.
Jag vill inte penetrera hjärnhinnan förrän då,
så håll honom så stilla du kan.
Sätt igång.
Det tog för lång tid att modifiera livsteckendetektorn.
Nu hinner hon inte operera
innan hans immunsystem förstörs.
Jag gick för långt. Håll honom stilla.
Jag försöker.
Det är parasiten, den rör på sig.
Den kanske vet att vi är ute efter den.
Det tror jag inte.
Den vill nog instinktivt bort från strålningskällan,
och vi har visat den vägen ut.
Ronon, vi behöver ditt vapen om sådär en tio sekunder.
Du kunde ha trampat på den.
Hon sa åt mig att skjuta den.
Den är borta.
Du gjorde ett bra jobb.
Du också.
Låt oss få hem honom.
Du kan sova lite. Jag blir hos honom hela natten.
Det gör inget. Jag vill vara här när han vaknar.
Det kan ta en stund.
Vår Rodney älskar verkligen att sova.
Du skulle ha sett honom som tonåring.
Vem kan sova när ni pratar?
Hej.
År hela du fortfarande där?
Det fanns ju så mycket att ta av.
Tack.
Väl bekomme.
Det var otäckt.
För mig också.
År du hungrig?
Lite sugen.
Jag beställer nåt åt dig.
DAG 06
Jennifer, det är nåt jag ville...
Medan jag fortfarande kan,
det är nåt jag ville säga, innan...
Så!-
Jag"-
Jag älskar dig.
Jag har älskat dig en längre tid nu.
Okej, var var jag?
Översättning: Lena Olsson, DDS